Cum am ajuns aici?
De unde venim?
Acestea sunt eternele întrebări.
Si este o caracteristică definitorie a conditiei umane,
aceea de a dori să afle răspunsurile.
Desi putem identifica originile noastre la sute de mii de ani în urmă,
odată cu nasterea umanitătii,
în realitate, istoria noastră se întinde pe o durată mult mai mare.
Istoria noastră începe odată cu aparitia universului.
Acesta a luat fiintă acum 13,7 miliarde de ani.
Iar astăzi el este garnisit cu peste 100 de miliarde de galaxii,
fiecare continând sute de miliarde de stele.
În aceste documentare, doresc să vă prezint această istorie
deoarece, în ultimă instantă, si noi suntem parte a universului.
Deci istoria lui este si istoria noastră.
Este o istorie pe care nu o poti concepe
în absenta unui element într-atât de fundamental,
încât este imposibil să-ti imaginezi universul, fără a tine seamă de el.
El se întrepătrunde cu esenta cosmosului.
Timpul.
Scurgerea necontenită a timpului, a însotit evolutia universului,
si a creat multe lucruri extraordinare.
Aceste lucruri extraordinare, ne vor însoti
încă din primele clipe ale existentei universului,
până la eventuala lui disparitie.
MINUNILE UNIVERSULUI
DESTINUL
Această asezare este Chankillo, si se află în nord-vestul statului Peru.
Si este unul dintre siturile arheologice
cel mai putin cunoscute din America de sud.
Dar pentru mine, este cu sigurantă, unul dintre cele mai fascinante.
Cu aproximativ 2500 de ani în urmă,
o civilizatie despre care nu stim aproape nimic,
a construit acest templu fortificat, în plin desert.
Zidurile sale erau odinioară zugrăvite în alb,
si acoperite cu personaje pictate.
În zilele noastre, până si cele mai mici fragmente
ale ornamentelor, s-au pierdut.
Amănuntele despre această cultură,
si toate indiciile despre limbajul lor, au dispărut.
Cu toate acestea, dacă te afli la locul potrivit,
poti afla încă
adevăratul scop al templului din Chankillo,
asa cum l-ai fi aflat, încă din prima zi a construirii sale.
Dar pentru asta, trebuie să fii aici înainte de răsăritul soarelui.
Aceste turnuri consituie un calendar astronomic străvechi.
Astfel, în fiecare zi a anului,
soarele răsare într-un punct diferit la orizont.
De fapt, pe 21 decembrie, care aici, în emisfera sudică
este solstitiul de vară, ziua cea mai lungă a anului,
soarele răsare la dreapta turnului cel mai din dreapta.
Apoi, pe măsură ce anul trece, soarele se mută de-a lungul turnurilor,
până când pe 21 iunie, care este solstitiul de iarnă,
cea mai scurtă zi a anului, el răsare la stânga turnului cel mai din stânga.
De fapt, între muntele pe care-l vedeti în depărtare,
si turnul cel mai din stânga.
Astfel, în orice moment al anului, dacă urmăriti răsăritul soarelui,
puteti interpreta pozitia lui, si puteti spune,
cu o precizie de două, trei zile, data la care vă aflati.
Data de astăzi este 15 septembrie.
Deci, aceasta înseamnă că soarele va răsări între turnurile cinci si sase.
Chankillo este în continuare un calendar viabil,
deoarece soarele răsare în acelasi loc si astăzi,
asa cum a făcut-o si prima oară când aceste reguli au fost stabilite.
Ce priveliste nemaipomenită,...
pe măsură ce soarele se ridică printre turnuri!
Aproape că poti resimti trecerea trecutului.
Îti imaginezi cu ce ar fi trebuit să semene.
Mii de oameni au stat aici pentru a întâmpina soarele,
care aproape sigur era o zeitate. Aproape sigur era Dumnezeul lor.
Ce realizare, nemaipomenită?!
Probabil, una dintre primele noastre încercări
de a da o dimensiune cerului.
De-a lungul mileniilor,
această înclinatie de a întelege ce se întâmpla pe cer,
a condus către astronomia modernă,
si punerea bazelor civilizatiei noastre moderne.
As putea să-mi construiesc unul, chiar în grădina mea.
Vreau si eu, unul!
Cele 13 turnuri care mărginesc această creastă, stau mărturie
pentru permanenta noastră fascinatie fată de dinamica cerească.
Si fată de legăturile strânse dintre viata noastră si cosmos.
Răsăritul si apusul soarelui asigură pulsul neobosit al naturii,
care ne permite să înregistrăm trecerea timpului.
O zi pe Pământ durează 24 de ore,
atât îi trebuie planetei să facă o rotatie completă în jurul axei sale.
Cea de pe lună este de 29 de zile si jumătate,
atât cât îi este necesar lunii să crească si să descrească pe cerul de noapte.
Iar un an, este de 365 de zile si un sfert,
atât cât îi trebuie Pământului să facă o rotatie completă în jurul soarelui.
Aceste unităti de măsură obisnuite ale timpului,
descriu trecerea noastră prin viată.
Dar, viata universului se desfăsoară pe o scară mult mai mare a timpului.
Când priviti cerul, în noapte, nu vedeti numai stele.
Aceste minuscule puncte de lumină sunt milioane de ceasuri diferite,
a căror întindere măsoară trecerea timpului
peste miliarde, sau chiar triliarde, de ani.
Acest documentar prezintă cea mai mare întindere a timpului.
Misteriosul timp, care modelează universul.
De la începuturile sale incandescente,
la nenumăratele sale generatii de stele, planete si galaxii,
si până la eventualul său deces,
soarta universului este determinată de trecerea timpului.
Dimensiunea timpului în cosmos, pare atât de inimaginabil de mare,
încât ne este aproape imposibil să ne raportăm la ea.
Totusi există locuri pe Pământ în care putem întâlni vestigii ale timpului,
la această scară a universului.
Mă aflu în Ostional, pe coasta de nord a statului Costa Rica.
Si am venit aici pentru a fi martorul unui eveniment natural care a început
cu mult timp înainte de a fi existat vreo fiintă umană care să-l observe.
Si cred că acesta, chiar este o fereastră
către trecutul îndepărtat al planetei.
Odată ce soarele a coborât mult sub linia orizontului,
iar luna a pus la cale o maree potrivită,
această plajă este vizitată de creaturi preistorice.
La adăpostul întunericului, acestea se ivesc din ocean.
Playa Ostional, este una din putinele plaje din lume
în care testoasele de mare îsi fac cuiburile.
Dar ceea ce face acest lucru si mai remarcabil, este pur si simplu
perioada de timp de când aceste scene se repetă.
Acestea fac parte dintre cele mai vechi cicluri de viată, de pe Pământ.
În nopti precum aceasta, în ultimii 100 milioane de ani,
testoase precum acestea,
s-au târât afară din ocean pentru a-si depune ouăle.
Este o perioadă de timp aproape de neînchipuit.
Acum 100 milioane de ani, dinozaurii bântuiau pe Pământ,
iar Pământul însăsi, arăta foarte diferit.
America de Sud nu era legată de America de Nord.
America de Nord era undeva aproape de Europa.
Australia era lipită de Antarctica.
Este cu adevărat...
minunat să fii atât de aproape de un ciclu de viată, atât de vechi.
De fapt, o pot auzi cum respiră.
Deci,... o experientă remarcabilă.
E cu adevărat frumos să vezi asta,...
într-una din sutele de milioane de nopti ce se întind în trecut.
Si-a plecat!
A fi martorul unui moment ca acesta,
înseamnă a crea o legătură cu trecutul foarte îndepărtat,
A observa perioade de timp, mult mai îndelungate
decât istoria propriei noastre specii.
Cu toate acestea, povestea de 100 de milioane de ani, a testoaselor
abia dacă ne poate da o impresie
despre imensa anvergură a timpului cosmic.
Întregul nostru sistem solar, călătoreste
pe o orbită inimaginabil de mare,
rotindu-se în jurul centrului galaxiei noastre.
Îi sunt necesari 250 milioane de ani
pentru a face un singur ocol al Căii Lactee.
În întreaga istorie a rasei umane,
am parcurs mai putin de o zecime din 1%, din această orbită.
Aceste cicluri par eterne si neschimbătoare,
dar pe măsură ce etapele timpului se deschid,
un adevăr fundamental iese la iveală.
Nimic nu durează la nesfârsit!
Aceasta este cea mai profundă proprietate a timpului.
Iar ea se desfăsoară de o manieră la fel de impresionantă pe Pământ,
precum în imensitatea spatiului.
Ei bine, acesta este ghetarul Perito Moreno, din Patagonia,
din sudul Argentinei.
Si este unul dintre sutele de ghetari
care brăzdează continentul,
plecând din zonele înghetate ale Patagoniei de sud.
Si apoi dacă am continua în această directie, spre sud,
încă aproximativ 1.000 kilometrii,
am ajunge la capătul Americii de Sud.
Începând de acolo nu veti mai întâlni nimic până-n Antarctica.
Iar aceasta se face resimtită până aici.
Ghetarul este un bloc de gheată atât de masiv încât,
la prima vedere, precum ciclurile cosmosului,
acesta pare static si neschimbat.
Cu toate acestea, privind mai îndeaproape, el este într-o continuă miscare.
Asa cum a fost timp de zeci de mii de ani.
PRĂBUSIRI ÎN APĂ
Întreaga fatadă a ghetarului se prăbuseste în lac,
cam atât de mult, în fiecare zi.
Aceasta înseamnă că mai mult de un sfert de miliard de tone de gheată
se prăbusesc de pe fatada ghetarului în lac, în fiecare an.
Asta reprezintă cam un milion de tone pe zi. Si auziti cum se întâmplă asta!
Din când în când, veti auzi aceste teribile trosnituri.
Chiar îti crează impresia că acest loc este viu!
TROSNITURI
PRĂBUSIRI ASURZITOARE
Credeti-mă, e destul de zgomotos,
atunci când aceste enorme bucăti de gheată, cad în apă.
Desi acest colos pare stabil, iar miscarea pare înghetată,
de fapt, pot apărea prăbusiri cu adevărat violente.
Este unul dintre cele mai nebănuit de dinamice locuri.
Deplasarea ghetarului
oferă o perspectivă asupra caracterului trecător al timpului.
Si anume, simpla ordonare a evenimentelor într-o succesiune.
Pas după pas!
Pe măsură ce timpul trece,... zăpada se asează,
gheata se formează, ghetarul alunecă treptat la vale,
si imense blocuri de gheată cad în lacul de mai jos.
Dar chiar si această secventă simplă contine o idee profundă.
Evenimentele se desfăsoară întotdeauna, în aceeasi ordine.
Ele nu se amestecă niciodată,
si nu se vor produce niciodată în sens invers.
HURUIT
Iată ceva,... ce nu veti vedea niciodată, că se va produce în sens invers.
Dar, surprinzător, nu există nimic în legile fizicii, care să descrie
cum se miscă unele fată de altele, toate aceste molecule de apă,
si ce anume le împiedică să se adune, toate împreună pe suprafata lacului,
sărind afară din apă, strângându-se împreună într-un bloc de gheată,
si lipindu-se înapoi pe suprafata ghetarului.
Dar, în mod surprinzător,
noi chiar întelegem de ce evenimentele nu se desfăsoară în sens invers.
Există un motiv.
Avem o explicatie stiintifică!
Iar aceasta se numeste, "săgeata timpului".
Nu vom vedea niciodată valuri pe suprafata lacurilor,
strângându-se împreună
si propulsând bucăti de gheată, înapoi pe ghetari.
Suntem constrânsi să călătorim înspre viitor.
Si asta deoarece săgeata timpului indică faptul că,
pe măsură ce evenimentele se desfăsoară,
lucrurile se schimbă.
Si odată ce aceste schimbări s-au produs,
ele nu mai pot fi niciodată întoarse.
Schimbarea permanentă, este o caracteristică fundamentală a fiintei umane.
Cu totii îmbătrânim pe măsură ce anii trec.
Oamenii se nasc, trăiesc si mor.
Presupun că toate fac parte din bucuria si tragedia vietii.
Cu toate că acolo, în univers,
aceste mărete si epice cicluri par eterne si neschimbate.
Dar asta nu-i decât o iluzie.
De fapt, în privinta universului, la fel ca si în vietile noastre,
totul se schimbă ireversibil.
Asezând modificare după modificare,
săgeata timpului dirijează evolutia întregului univers.
Si pe măsură ce privim tot mai adânc în cosmos,
putem vedea această poveste dezvăluindu-se.
Aceasta este o fotografie de noapte,
a unei mici părti a cerului, din constelatia Leului.
Este ceea ce ar putea fi chiar gura leului.
Si în ciuda aparentelor, este una dintre cele mai interesante imagini
făcute în istoria recentă a astronomiei.
Lucrul interesant este această mică pată rosie, de aici,
ce pare destul de neînsemnată.
Dar ce reprezintă acea pată, este de fapt
strălucirea unei enorme explozii cosmice.
Este moartea unei stele.
Aceasta avea aproximativ...
de 40 sau chiar 50 de ori masa soarelui nostru.
Denumită poetic GRB 090423...
ea a fost odinioară o stea Wolf-Rayet.
Învăluită în nori de gaze,
ea ardea de 10.000 de ori mai strălucitor decât soarele nostru.
Dar, deoarece era atât de strălucitoare, ea avea o viată extrem de scurtă.
În momentul în care s-a stins, s-a prăbusit în ea însăsi.
Asta a făcut ca jeturi uriase de lumină si material stelar
să fie ejectate prin polii săi,
într-o explozie care a strălucit cât lumina a 10 milioane de miliarde de sori.
Iar strălucirea acestei explozii catastrofice
este abia vizibilă de pe planeta noastră ca un punct tulbure rosu.
Dar nu acesta este lucrul cel mai interesant, în legătură cu GRB 090423.
Întelegeti,... când privim spre cer la stelele si galaxiile îndepărtate,
atunci de fapt ne întoarcem în timp, deoarece lumina a avut nevoie de timp
pentru a parcurge distanta ce o separă de noi.
Iar lumina acelui punct rosu, a călătorit către noi
pe o durată, aproape cât toată istoria universului.
Întelegeti, ceea ce vedem aici, este un eveniment ce a avut loc
acum 13 miliarde de ani.
Altfel spus, cu doar 600 milioane de ani, după Big Bang.
După aparitia universului.
Deci este ceva incredibil de timpuriu în istoria universului.
De fapt, acesta este cel mai vechi obiect pe care l-am observat vreodată.
Ceea ce de fapt privim, este moartea prin explozie
a uneia dintre primele stele din univers.
Pe măsură ce a evoluat, universul a trecut prin etape diferite.
Perioade imense de timp, ale căror limite
sunt marcate de evenimente unice de răscruce.
Nasterea si moartea minunătiilor sale!
Momentul în care întâia stea s-a născut,
este unul dintre cele mai importante schimbări
din evolutia cosmosului.
El marchează sfârsitul Erei Primordiale,
si începutul celei de-a doua importantă eră a universului.
Eră în care trăim si acum.
"Stelliferous Era" -
"Era Stelelor"!
Lumina stelelor ne luminează cerul noaptea, si tot ea, ne luminează zilele.
Soarele nostru este doar una dintre cele 200 de miliarde de stele
din galaxia noastră.
Galaxia noastră este una dintre cele 100 de miliarde de galaxii,
din universul observabil.
Si nenumărate alte locuri, cu nenumărate stele.
Cu toate că universul are peste 13 miliarde de ani,
trăim încă în apropierea stelelor din "Era Stelelor".
Este o eră a universului, de o frumusete si complexitate, uimitoare.
universul este pur si simplu inundat de stele înconjurate de nebuloase
si sisteme planetare.
Nenumărate miliarde alte lumi pe care încă nu le-am explorat.
Dar, universul nu este static si neschimbător.
Nu va fi asa pentru totdeauna!
Deoarece, asa cum săgeata timpului orânduieste lucrurile,
ea generează un univers pe cât de frumos, pe atât de dinamic.
Am văzut deja, stele născându-se, si am văzut deja stele murind!
Si stim că, mâine nu va semăna cu astăzi,
deoarece săgeata timpului ne spune că
viitorul va fi întotdeauna diferit de trecut.
Dar, ce determină această evolutie?
De ce există o diferentă între trecut si viitor?
De ce există o săgeată a timpului, în ultimă instantă?
Avem cu totii această întelegere intuitivă a săgetii timpului.
Ni se pare evident tuturor că timpul trece, iar viitorul va fi diferit de trecut.
Stim acest lucru, pentru că vedem efectele anilor trecători,
peste tot în jurul nostru.
Acesta este Kolmanskop, un oras abandonat al minerilor de diamante,
din sudul Namibiei.
Întregul oras a fost fondat în 1908,
după ce un muncitor care construia calea ferată, plecată din portul Luderitz,
în mijlocul Namibiei, a găsit îngropat în pământ, un prim diamant...
aici, în acest desert.
Timp de 40 de ani, aici a existat o comunitate prosperă
de aproape 1000 de oameni.
Un loc în care puteai deveni milionar, culegând diamante din nisip.
Atâta timp cât au fost bani, ei si-au construit case impunătoare,
si le-a curs sampania în pahare, chiar aici în desert.
Dar atunci când diamantele s-au isprăvit, orasul a fost abandonat.
Si de mai bine de jumătate de secol s-a tot degradat,
pe măsură ce nisipurile si-au recăpătat teritoriul.
Procesele implicate aici, în Kolmanskop, au loc peste tot în univers.
Si asta pentru că, ceea ce este fundamental săgetii timpului,
nu este perpetua schimbare,
ci decăderea!
Dar explicatia stiintifică a acestei constatări...
nu a fost obtinută prin studierea efectelor trecerii timpului asupra universului.
Ea a apărut în urma încercărilor de a construi trenuri mai rapide.
Pe parcursul secolului XIX,
inginerii erau preocupati de eficienta masinilor cu aburi.
Cât de fierbinte trebuia să fie focul?
Ce substantă trebuia adusă la fierbere în masinile cu abur?
Trebuia să fie apă sau altceva?
Acestea erau întrebări esentiale.
Iar, datorită acestor întrebări, a apărut stiinta termodinamicii.
În acele vremuri, conceptele de căldură, temperatură si energie
intrau în vocabularul stiintific, pentru prima oară.
Astfel, odată cu aceste cunostinte mai profunde,
apare probabil si cea mai importantă lege a fizicii
pentru întelegerea evolutiei universului de-a lungul timpului.
Ea este cunoscută drept "al doilea principiu al termodinamicii".
Motivul pentru care cel de-al doilea principiu al termodinamicii
era atât de esential,
a fost că, prin acesta se introducea un concept complet nou.
Ceea ce fizicienii denumesc "entropie".
Entropia explică de ce, odată lăsate la discretia elementelor naturii,
mortarul se sfărâmă, sticla se sparge iar clădirile se prăbusesc.
Iar o bună modalitate de a întelege acestea este de a privi lucrurile,
nu ca fiind obiecte de sine stătoare,
ci ca fiind constituite din mai multe componente.
Cum ar fi grăuntele de nisip care constituie această grămăjoară de nisip.
Astfel, entropia reprezintă o măsură a numărului de posibilităti diferite
în care pot rearanja aceste grăunte,
pentru a obtine aceeasi grămăjoară de nisip.
Si există miliarde, de miliarde, de miliarde de modalităti.
Vreau să spun, oricum as amesteca si remodela movilita de nisip,
aceasta nu îsi schimbă deloc, forma si structura.
Astfel, în limbajul entropiei,
această grămăjoară de nisip are o entropie ridicată,
deoarece există foarte multe modalităti
în care-i pot rearanja componentele fără a-i modifica forma.
Acum, permiteti-mi să introduc putină ordine în acest univers.
Desi există aproximativ tot atâtea grăunte în acest castel de nisip,
câte erau si în movilita de nisip,
acum, aproape orice as face l-ar răvăsi complet,
si i-ar îndepărta ordinea frumoasă a structurii sale.
Datorită acestui fapt, castelul de nisip are o entropie joasă.
Este într-o stare ordonată mult mai mare.
Asadar, multe modalităti de rearanjare a grăuntelor de nisip,
fără schimbarea structurii,...
entropie ridicată.
Foarte putine modalităti de rearanjare a grăuntelor de nisip,
fără schimbarea structurii, fără a-l dezordona,
dau o entropie scăzută.
Închipuiti-vă că ar trebui să locuiesc în acest castel în fiecare zi.
Este evident ce se va întâmpla!
Vânturile desertului vor sufla nisipul în toate directiile,
iar acest castel se va dezintegra.
Va deveni mai putin ordonat. Se va descompune în bucăti.
Dar, gânditi-vă ce se întâmplă din punct de vedere fundamental!
Vreau să spun că vântul va lua nisipul acestui castel,
îl va purta pe undeva, si forma o movilită de nisip.
Nu există nicio lege fundamentală a fizicii
care să spună că vântul poate lua niste nisip de undeva de pe aici,
să-l adune aici,
si să-l aranjeze exact sub forma unui castel.
În principiu, vântul poate crea spontan un castel, dintr-o movilită de nisip.
Nu există niciun motiv care să împiedice acest lucru.
Doar că este extrem, extrem de improbabil,
deoarece există foarte putine modalităti de organizare a acestui nisip,
încât să arate a castel.
Este covârsitor mai probabil
ca vântul să împrăstie nisipul,
să distrugă structura de entropie joasă a castelului,
si să o transforme într-o structură cu entropia ridicată,
precum movilita de nisip.
Deci, entropia, tinde să crească.
De ce asta?...
Deoarece este covârsitor mai probabil să se întâmple asa.
Este uimitor cum o lege care spune că un castel de nisip
nu se formează în mod spontan, în bătaia vântului,
poate rezolva unul dintre cele mai profunde mistere ale fizicii.
Dar, afirmând că entropia creste întotdeauna,
cel de-al doilea principiu al termodinamicii, este capabil să explice
de ce timpul se scurge într-o singură directie.
Cel de-al doilea principiu al termodinamicii,
demonstrează tot ce este esential, frumos si profund în fizică.
Deci, iată o lege care a pătruns în stiintă
ca o modalitate de a discuta modul în care se transmite căldura,
si eficienta masinilor cu abur.
Dar, ea a ajuns să explice unul dintre cele mai mari mistere
din istoria stiintei!
De ce există o diferentă între trecut si viitor?
După cum ati aflat, a doua lege spune că
orice lucru tinde de la ordine spre dezordine.
Aceasta înseamnă că există o diferentă, între trecut si viitor.
În trecut, universul a fost mai ordonat,
iar în viitor, universul va fi mai putin ordonat.
Iar acesta îseamnă că există o directie a scurgerii timpului.
Asadar, cel de-al doilea principiu al termodinamicii, a introdus conceptul
săgetii (directiei) timpului, în stiintă.
Săgeata timpului a actionat în Kolmanskop,
încă din 1954, când facilitătile miniere au fost abandonate.
Dar, în univers ea actionează de aproape 14 miliarde de ani.
având consecinte profunde.
Deoarece ea se traduce prin faptul că stelele nu pot străluci la nesfârsit.
Inclusiv steaua din centrul sistemului nostru solar.
Către sfârsitul vietii sale, soarele nu va dispărea pur si simplu.
Pe măsură ce va rămâne fără combustibil, miezul său se va prăbusi,
iar căldura suplimentară rezultată
va cauza, extinderea straturilor sale de suprafată.
Peste aproximativ un miliard de ani,
acest lucru va avea un efect catastrofic asupra fragilei noastre lumi.
Treptat, pământul va deveni din ce în ce mai fierbinte.
Asa că, va exista într-adevăr "o ultimă zi perfectă" pe Pământ.
Iar în cele din urmă, existenta oricărei forme de viată pe această planetă,
va deveni imposibilă.
TICĂIT
Încă mult timp după ce toate formele de viată, vor fi dispărut,
soarele va continua să crească, atât de mult
încât va acoperi întreg orizontul.
Va deveni o gigantică rosie.
Ultimul stadiu al vietii sale.
Planeta noastră s-ar putea să nu supravietiască acestor vremuri.
Iar dacă reuseste, nu va mai rămâne decât roca stearpă si pârjolită,
martora mortii agonizante, a stelei noastre.
Peste sase miliarde de ani, soarele nostru va exploda.
Aruncând în spatiu cantităti imense de gaz si praf,
care vor forma o nebuloasă gigantică.
Iar în centrul ei va pâlpâi un tăciune fierbinte.
Este tot ceea ce va rămâne din soarele nostru strălucitor!
El va fi mai mic decât Pământul.
Mai mic decât a milioana parte din volumul său actual,
si va păstra o parte infimă din strălucirea sa.
Soarele nostru va deveni o "pitică albă".
Fără combustibil pentru ardere,
pâlpâirile unei pitice albe,
vor proveni din căldura reziduală a furnalului său stins.
Soarele este astfel stins.
Rămăsitele sale se răcesc treptat, în spatiul cosmic înghetat.
Privind la el din locul unde se află acum Pământul,
el va emite aceeasi cantitate de lumină ca si luna plină, pe un cer senin.
Soarta soarelui este aceeasi ca si a tuturor stelelor.
În cele din urmă, toate acestea vor muri,
iar cosmosul va fi aruncat într-o noapte eternă.
Aceasta este cea din urmă consecintă a săgetii timpului.
Deoarece, acest univers structurat în care trăim,
toate minunătiile sale - stelele, planetele si galaxiile -
nu pot dăinui la nesfârsit.
Cosmosul, în cele din urmă, va păli si va muri.
Mai întâi va veni sfârsitul Erei Stelelor.
Sfârsitul erei stelelor strălucitoare.
Stelele cele mai mari vor dispărea primele.
Prăbusindu-se violent, si formând găurile negre.
După mai putin de câteva milioane de ani, de la aparitia lor.
Iar la mult timp după disparitia acestora,
doar un singur tip de stele, va mai rămâne.
Aceasta este o fotografie
a celei mai apropiată stea, fată de sistemul nostru solar,
Proxima Centauri.
Se află la doar 4,2 ani lumină distantă.
Dar motivul pentru care nu iese în evidentă,
fată stelele mult mai depărtate din această fotografie,
este acela că Proxima Centauri este incredibil de mică.
Este genul de stele cunoscute drept "stele pitice rosii".
Are doar aproximativ 11 - 12% din masa soarelui nostru.
Dar, pentru ochii nostri,
ea va părea că străluceste de 18.000 ori de mai putin intens.
Dar piticele rosii chiar au un avantaj fată de camaradele lor
mult mai luminoase si impunătoare.
Si asta, tocmai pentru că sunt atât de mici,
ele îsi consumă combustibilul nuclear incredibil de încet,
si au o durată de viată de triliarde de ani.
Aceasta înseamnă că stelele precum Proxima Centauri
vor fi ultimele stele în viată ale universului.
Dacă vom supravietui în viitorul îndepărtat al universului,
atunci este usor să ni imaginăm pe descendentii nostri,
construindu-si civilizatia lor în jurul piticelor rosii,
pentru a captura energia acestor ultime crâmpeie de stele, palide.
Tot asa cum au făcut-o strămosii nostri, ghemuiti în jurul focului,
pentru a se încălzi în noptile de iarnă friguroase.
Motivul pentru care Proxima Centauri arde atât de încet,
este că, datorită dimensiunii sale mici, si a gravitatiei scăzute,
miezul său se află sub o presiune mult mai scăzută, decât în stelele mai mari.
De asemenea, interiorul său este în mod constant tulburat,
împins către suprafată în jerbe de foc.
Eruptiile solare apar aproape în permanentă, desi el arde atât de molcom.
Dar, în cele din urmă, Proxima Centauri, va muri.
Si la fel ca si soarele nostru, va deveni si ea o pitică albă.
Pe măsură ce era stelelor strălucitoare va apune, până si ce le mai palide
licăriri de lumină din univers, se vor stinge.
Razele vlăguite ale piticelor albe vor reprezenta singura iluminare
într-un spatiu vid si întunecat, presărat cu stele moarte si găuri negre.
În acel moment, universul va avea 100 de triliarde de ani.
Si totusi, chiar si acum, marea majoritate a duratei sale de viată,
se află în fata sa.
Există putine locuri pe Pământ în care poti avea o idee vagă
despre ceea ce ne asteaptă în viitorul îndepărtat.
Aceasta este Coasta Scheletelor din Namibia,
în care apele reci ale Atlanticului de Sud
întâlnesc desertul Namibian.
Si este unul din locurile cele mai inospitaliere de pe Pământ.
În secolul XVII, marinarii Portughezi
obisnuiau să denumească acest loc "poarta iadului",
deoarece, această ceată densă, care apare
aproape în fiecare dimineată, de-lungul coastei,
împreună cu modificările permanente ale formelor dunelor de nisip,
au făcut ca de-a lungul anilor, mii de vapoare
să fie distruse de-a lungul acestor coaste.
Si chiar dacă ar fi reusit să acosteze,
asta nu ar fi însemnat sfârsitul problemelor,
deoarece curentii sunt atât de puternici, aici,
încât nu există sanse să poti vâsli până în larg.
Iar dacă te uiti în directia aceasta,
vei afla doar, sute de kilometri de desert neprimitor.
Deci, într-adevăr era un loc fără cale de întoarcere.
Dacă ai fi esuat aici, acesta ar fi fost sfârsitul universului tău.
Acesta este Edoard Bohlen.
El a fost cândva un vas transoceanic cu aburi,
transportând pasageri si mărfuri, din aceste zone si Europa.
Pe 5 septembrie 1909, pe o ceată densă,... a esuat.
Dar, la fel ca si pentru toate celelalte vase
esuate de-a lungul acestei coaste,
timpul necesar pentru a se dezmembra complet
va fi mult mai mare decât dacă s-ar fi aflat în continuare, pe mare.
În viitorul îndepărtat al cosmosului,
un destin similar le este rezervat si rămăsitelor unei stele pitice, albe.
O pitică neagră va fi destinul final al acestor ultime stele.
Stele pitice albe, care vor fi devenit atât de reci,
încât abia dacă vor mai emite vreun pic de căldură sau lumină.
Stelele pitice negre sunt obiecte în descompunere, negre si dense,
formate din materie distrusă.
Ceva mai mult decât simpla cenusă a stelelor.
Atomii lor constituenti sunt într-atât de striviti
încât piticele negre sunt de un milion de ori mai dense decât soarele nostru.
Stelelor, le trebuie atât de mult timp pentru a ajunge la acest stadiu,
încât chiar si după 14 miliarde de ani,
se presupune că pe moment, nu există pitice negre în univers.
Dar în ciuda faptului că nu a fost observată vreuna,
putem totusi prezice, cum îsi vor încheia zilele.
Precum fierul utilizat în acest vapor, care în cele din urmă va rugini,
si va fi purtat de vântul desertului,
noi credem că materia din piticele negre, ultima materie din univers,
se va dezintegra în cele din urmă, si va fi purtată prin vid, drept radiatii,
ne lăsând absolut nimic în urmă.
Odată cu disparitia piticelor negre, nu va mai exista
nici măcar un atom de materie.
Tot ce va rămâne din universul odinioară îmbelsugat,
vor fi particule de lumină si găuri negre.
După o perioadă de timp, inimaginabil de mare,
chiar si găurile negre se vor dezintegra,
iar universul nu va fi altceva decât o mare de fotoni,
tinzând treptat către aceeasi temperatură,
pe măsură ce expansiunea universului, îi va răci, până la zero absolut (- 273.15°C).
Iar dacă am spus, "perioadă de timp, inimaginabil de mare", chiar asa si este!
10.000 de triliarde, de triliarde, de triliarde, de triliarde, de triliarde,
de triliarde, de triliarde, de ani.
Cât de mare este acest număr?...
Dacă ati considera fiecare atom reprezentând un an,
atunci în întregul univers, nu ar exista suficienti atomi,
pentru a ne apropia întru câtva de acest număr.
Odată cu dezintegrarea ultimelor rămăsite ale ultimelor stele, în nimic,
si atingerea aceleiasi temperaturi,
istoria universului se va încheia, în cele din urmă!
Pentru întâia oară în viata sa, universul va fi etern si neschimbat.
Entropia, în cele din urmă, va înceta să mai crească,
deoarece cosmosul nu va putea fi, mai dezordonat de atât.
Nimic nu se va mai întâmpla în continuare!
Pentru totdeauna!
Aceasta este asa numita "moarte termică" a universului.
O eră în care cosmosul vast, va rămâne rece si pustiu,
pentru tot restul timpului.
Dar, deoarece nu vor mai exista diferente între trecut, prezent si viitor,
nu vom mai putea măsura trecerea timpului,...
deoarece, nimic nu se va mai schimba în cosmos.
Săgeata timpului va înceta să existe.
Este un lucru inevitabil pentru univers,
sustinut de legile fundamentale ale fizicii.
Întregul cosmos va muri.
Fiecare în parte,
din cele 200 de miliarde de stele, din galaxia noastră, va dispare.
Si tot asa cum disparitia soarelui,
reprezintă sfârsitul vietii de pe planeta noastră,
tot astfel, moartea tuturor stelelor,
va anihila orice posibilitate de existentă a vietii în univers.
Faptul că soarele va muri, si că va pârjoli planeta noastră,
si în acest proces, va sterge orice urmă de viată,
ar putea să vi se pară usor deprimant!
Vă veti spune, desigur:
"Ai fi putut să construiesti universul ăsta, si în alt mod!..."
"Desigur, ai fi putut să-l construiesti astfel încât să nu trebuiască
să treacă de la ordine la dezordine!"
Ei bine, răspunsul este... Nu!
N-as fi putut,... dacă ne dorim ca viata să existe în el.
Săgeata timpului,... această succesiune de modificări,
care treptat conduce universul către moarte,
este unul si acelasi lucru, care a creat conditiile existentei vietii,
de la bun început!
Deoarece, materia are nevoie de timp pentru a se forma,
iar gravitatia are nevoie de timp pentru a o aduna sub formă de stele si planete,
săgeata timpului creează o fereastră favorabilă, în adolescenta universului,
în timpul căreia, viata este posibilă.
Dar este o fereastră care nu rămâne deschisă mult timp.
Ea reprezintă un instantaneu din viata universului,
în comparatie cu întreaga durată de existentă a acestuia,
viata, asa cum o stim, este posibilă doar pentru a mia
miliardime, de miliardime, de miliardime, de miliardime, de miliardime, de miliardime,
de miliardime, de miliardime, de miliardime din 1%.
Si de aceea, pentru mine, cea mai surprinzătoare minune a universului,
nu este o stea anume,
sau o planetă, sau vreo galaxie.
Nu este nici măcar un obiect.
Este un anumit moment al timpului.
Iar acel moment este acum.
Omenirea a păsit pe Pământ de mai putin de o clipită
din acest foarte scurt instantaneu al profundului timp al universului.
Dar în ultimii nostri 200.000 de ani, pe această planetă,
am făcut progrese remarcabile.
Cu doar 2.500 de ani în urmă, ne imaginam că soarele este un zeu,
si îi măsuram orbita cu bucăti de piatră,
asezate pe vârful unui deal.
Astăzi, expresia curiozitătii, nu este zeul soarelui, ci stiinta.
Si avem observatoare astronomice care sunt aproape infinit mai sofisticate
decât cele 13 turnuri, si care pot privi în adâncul universului.
Iar, poate chiar mai interesant,
datorită fizicii teoretice si a matematicii,
putem afla, cum va arăta universul în viitorul îndepărtat.
Ba chiar putem face predictii precise, despre sfârsitul său!
De aceea, eu cred, că numai prin continuarea explicării cosmosului,
si a legilor naturale, care îl guvernează,
ne vom putea explica pe noi însine,
si locul nostru, în acest univers al minunilor.
Iar asta am realizat, în scurtul nostru răgaz,
de când suntem pe planeta Pământ.
În 1977, o sondă spatială, numită Voyager 1
a fost lansată, într-o mare expeditie de-a lungul sistemului solar.
Iar aceasta a vizitat planetele gigantice gazoase -
Jupiter si Saturn - si a făcut câteva descoperiri minunate,
înainte de a-si continua drumul mai departe, prin spatiul interstelar.
13 ani mai târziu, înainte ca misiunea ei să fie aproape încheiată,
ea s-a întors cu fata spre noi, si a făcut o ultimă fotografie
a sistemului nostru solar.
Aceasta este acea fotografie.
Lucrul cel mai frumos din această fotografie
este acest punct de lumină
suspendat în bezna spatiului cosmic.
Si asta, deoarece, acel punct este planeta Pământ.
Este cea mai îndepărtată fotografie
a planetei noastre, care s-a făcut vreodată!
De la 6 miliarde de kilometri distantă.
Si chiar dacă, presupun, aceasta are o valoare stiintifică limitată,
pentru mine, acest minuscul punct de lumină
este cea mai puternică si profundă demonstratie
a probabil, uneia dintre cele mai umane calităti.
Capacitatea noastră unică, de a reflecta asupra existentei universului,
si a locului nostru în acesta.
Asa cum noi, împreună cu toate vietuitoarele de pe Pământ,
locuim pe această pată minusculă,
în derivă prin spatiul infinit, tot astfel,
viata în univers, va exista numai
pentru o efemeră perioadă de timp,
deoarece viata, ca si stelele, planetele sau galaxiile,
este doar o structură trecătoare, din lungul drum,
de la ordine către dezordine.
Dar asta nu ne face pe noi, lipsiti de importantă,
pentru că noi suntem constiinta elaborată chiar de către cosmos!
Viata este modalitatea prin care universul se explică pe el însusi.
Iar, pentru mine, adevărata noastră importantă rezidă în abilitatea
si în dorinta noastră de a întelege si explora acest frumos univers.
# Avem tot timpul din lume
# Suficient timp pentru ca viata
# Să dezvăluie
# Toate lucrurile minunate pe care dragostea le detine...
Traducerea varinos, pentru Subs.ro
# Abia acum!...